Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Ne želi izaći. -Što?
Želi ostati unutra.
Zašto?
Kaže da je svijet sjeban.
Imate li kakvu alergiju?
-Ne, ali… -Molim vas, ne mičite se.
-Dobro. -Raširite noge, molim.
Samo dišite.
-Opustite se. -Da.
Možeš ti to, mali.
To je to. Gotovo je.
-Bili ste dobri. -Sjajno.
To je to.
Bravo.
-Što je bilo? -Odlučio je ostati unutra.
-Tko? -Mateo. Ne želi izaći.
Vidjela sam škare.
Što sad?
Ne znam.
Kako će se hraniti?
Pojest će me.
I tebe.
BARDO, LAŽNA KRONIKA NEKOLICINE ISTINA
Dobro došli na Metro Expo liniju.
Konačno je odredište ovog vlaka
postaja u centru Santa Monice.
Sljedeća je postaja Expo Park/USC.
Je li to normalno?
Taj zvuk. Je li to normalno?
Čini se da je ono što se smatralo glasinom stvarnost.
Nakon tjedana napetosti između dvije zemlje, Carlos Soler…
Sranje.
…predsjednik Meksika,
posjetio je Bijelu kuću i sastao se s državnim tajnikom.
Detalji su nepoznati, ali izvori nas uvjeravaju
da je vlada SAD-a možda potvrdila plan Amazona
da otkupi meksičku državu Baja California.
Tako je. Čuli ste.
Amazon, američka firma,
zainteresirana je za kupnju države Baja California
i ima punu potporu američke vlade.
Ovo su predsjednici Halbrook i Soler rekli na konferenciji za novinare.
Granice su napravili ljudi.
One moraju biti podređene ljudskim potrebama.
Pomicanjem granice teritorij trećeg svijeta
mogao bi postati obećana zemlja prvog svijeta.
Meksički predsjednik Soler i ja želimo ovom transakcijom
odati počast objema zemljama.
Moramo proslaviti ekonomsku integraciju
imperijalnih dimenzija.
Pregovori, ne invazija.
Meksikanci će imati koristi od prodaje…
Čekao te je.
Veleposlaniče Jones.
G. Gama.
Jesu vas premjestili u dvorac?
Ne, večeras je ovdje neki događaj
i meksička vlada zamolila me da kažem par riječi.
Popodne imaju probu.
Žao mi je što ste putovali toliko.
Ne, u redu je.
Pomislio sam da vas je predsjednik Halbrook imenovao meksičkim carem.
Ne još.
Što se ondje događa?
Kao što znate,
organiziramo proslavu 175. godišnjice završetka meksičko-američkog rata.
Proslavu?
Pa, odajemo počast.
Iskreno, to nije bio rat. Bila je to invazija.
Mladići s obje strane uperili su puške jedni u druge.
Toliko izgubljenih života.
Izgubili ste nekoliko tisuća.
Mi smo izgubili mnogo više i pola naše zemlje.
Iskreno, vi niste izgubili.
To je istina jer vi ste je uzeli.
-Platili smo. -Da.
Da, 15 milijuna pesosa.
Nemojmo govoriti o prošlosti. Želite li čaj?
Ne, hvala.
Mjesecima pokušavam dobiti intervju s predsjednikom Halbrookom.
Čak sam obećao njegovu šefu kabineta
da ću besplatno urediti travnjak Bijele kuće.
O, vi!
-Mislim da ću vam napokon moći pomoći. -Stvarno?
Što biste rekli na ekskluzivni razgovor,
vi i predsjednik, jedan sat u Ovalnom uredu?
-Ozbiljno? -Da.
Iako bismo trebali nešto od vas.
I mislio sam.
Predsjednik zna da ste važan glas u Latinskoj Americi.
Mjesecima radimo na novom dogovoru.
-Zato želim razgovarati s njim. -Slušajte.
Važno je da ova vlada izgradi most
s latinskom zajednicom, a posebno s Meksikom.
A s osvajanjem nagrade Alethea
bit ćete u središtu ozbiljnog novinarstva.
Znate da neću pristati promijeniti govor.
-Mislio sam da ga niste napisali. -Nisam.
Onda ga nećete morati mijenjati.
Možda s ovim ekskluzivnim intervjuom nađete novu nit.
Uglavnom, razmislite.
Može jedna?
Tako.
Ispratit ću vas.
Kako vam je obitelj?
Dobro, hvala. Svi su dobro.
Povedite me u obilazak.
Dolazio sam ovamo kao dijete.
Učili ste ovdje?
Ne, doveli su nas ovamo da saznamo više o Niños Héroes.
Znate što je to?
Da.
Ne. Ne znam.
Pred kraj meksičko-američkog rata,
grupa učenika, kadeta,
bila je okružena američkim vojnicima, ovdje u ovom dvorcu.
Stvarnost je da su ih jednostavno zaklali.
No s vremenom se oko tog događaja stvorio mit.
Kakav mit?
Hajde!
Pokret!
-Hajde! -Pokret!
Bili su djeca.
Da.
Zato ih zovemo Dječaci Junaci.
Uzvišeni sunarodnjaci!
Prije nego što padne u ruke neprijatelja,
uzimam zastavu domovine!
Neka se mit uzdigne nad Meksikom
i zauvijek nas štiti!
Jebote.
Jeste li već napisali govor?
Samo Meksikanci mogu sramotni poraz pretvoriti u mitsku pobjedu.
Señor Silverio?
-Boli vas glava? -Malo.
Nadmorska visina i zagađenje uvijek me pogode prvih nekoliko dana u Meksiku.
Isto se događa i mom tati kad se vrati u glavni grad.
Kaže da Meksiko nije zemlja, već stanje uma.
Dobra fora. Kako je tata?
Dobro. Zapeo u Oaxaci. Emfizem ga ubija.
Šteta. Pozdravi ga.
Naravno. Želite da svratim u ljekarnu?
Ne. Hvala, Antonio.
Čuo sam na radiju da ćete biti u emisiji Luisa Valdivije.
Da. Nisam htio, ali znaš kakva je Lucía.
Prisilila me da prihvatim poziv.
Ali… Niste li vidjeli što je rekao o vašem zadnjem dokumentarcu?
Luis? Ne. Što je rekao?
Ništa dobro, gospodine.
Rekao je da ste gori od Malinche.
Da niste poštivali novinarstvo i tko zna što još.
To je doku-fikcija, Antonio.
Ako se ne znaš igrati, ne zaslužuješ da te shvate ozbiljno.
Iskreno, nisam gledao vaš dokumentarac.
Ali vidio sam tog tipa na televiziji i naljutio me.
Luis završava sastanak,
ali kaže da će doći dok vas budu šminkali.
Čestitam, maestro.
Dobro došao natrag.
Hvala!
Hej, kad si zadnji put bio ovdje?
Prije više od 30 godina.
Trideset? Toliko godina ja imam.
Dobro došao. Samo naprijed.
Dobro došao.
Hej, možeš li otvoriti?
Vraćamo se u Bocaguangu.
Imamo nevjerojatnu priču.
Nitko nije ni mrdnuo prstom da mu pomogne.
Na zadnjoj stanici vlaka bio je posljednji putnik.
Jebeni gringosi.
Pronašla ga je čistačica.
Naša sunarodnjakinja, gđa Refugio Domínguez.
Zdravo, Refugio.
-Bok. -Danas smo je našli.
Bit će nam zadovoljstvo razgovarati s njom.
Hvala što ste tu. Recite što se dogodilo.
Otišla sam očistiti vagon, kao i obično, i vidjela da nije prazan.
Mislila sam da je tip pijan jer je to uobičajeno.
No onda sam vidjela ribe na podu.
Sve su bile mrtve…
Hajde!
Da! Hajde! Pozor!
Ne idi! Ja…
-…sedam, osam… -Ne možeš onamo!
Čekaj!
Silverio… Žao mi je!
Silverio, čekaj.
Stanite!
Niste usklađene!
-Tania, rekao sam desno! -Jebi se! Što ti znaš?
Tania, s tobom uvijek isto sranje!
Svi na položaje.
Priscilla, na mjesto. Pet, šest, sedam, osam.
Ovuda.
Ovdje smo. Ostavit ću te ovdje.
-Hvala. -Nema problema.
Varaju li me oči?
Zdravo, Marta.
Silverio Gama.
Mislila sam da si nagazio na minu u Afganistanu i raznio se.
Još sam ovdje. U komadu. Zasad.
-Koliko je prošlo? -Godine.
Stoljeća.
-Oprosti, stvarno sam bio… -Zauzet. Znam.
Ali mogao si naći minutu između dokumentaraca da me posjetiš.
Hajde, sjedni.
-Ovo nosiš? -Da je skinem?
Da, skini je.
Luis se jako trudio biti sretan zbog tebe.
Poslao mi je šest boca prošeka.
Tako ti čestita bez riječi.
Nikad nije prebolio što si ga napustio.
Nisam ga napustio.
Otišao sam na godinu dana, što se pretvorilo u 20.
Pobjegao sam od cenzora i pogledaj gdje smo.
Naporno sam radio da se proslavim kao nezavisni novinar,
zatim kao redatelj.
Moja majka i dalje misli da je to najgora odluka u mom životu.
I Luis je mogao otići.
Nitko ga nije prisilio.
Jednom je kritizirao nesposobnost meksičkog predsjednika
i njegove savjetnike…
Šef postaje došao je pokazati tko je glavni,
nazvao ga dok je u eteru
i umalo ga objesio za muda na pozornici.
Pravo je čudo što još uvijek ima emisiju.
Na ovom kanalu nema junaka.
Svi jedemo ista govna.
Bojimo se da ćemo izgubiti ono malo što imamo.
Tania?
Što?
Tania Kristel?
Što gledaš?
Oprosti.
Poznajemo li se?
Ne, ja poznajem tebe. Stalno sam te gledao na televiziji.
O čemu razmišljaš?
Don Silverio Gama!
-Luise, čovječe. -Gdje si, frende?
Hej.
Dobro došao.
Zagrli me, prijatelju. Pusti ga, Marta.
Hoću kad završim.
To se lice ne da popraviti.
Daj mi pet minuta.
-Ne miči se. -Što radiš?
-Izvrsno. Twitter će mi eksplodirati. -Dosta!
Ne budi seronja.
Pogledaj ga.
Još se ljuti što sam ga ostavio na cjedilu.
Bijesan sam!
Imam najbolju emisiju u Meksiku, stari.
Intervjuiraš samo YouTubere. Lijepo.
I to su vijesti, zar ne?
Spreman si.
Zagrli me.
-Nedostajao si mi. Ovdje smo počeli. -Tako je.
-Koliko dana ostaješ? -Ne mnogo.
Jesi li pripremio govor za ceremoniju?
Ne.
I mislio sam.
Svidio mi se tvoj posljednji dokumentarac Lažna kronika nekolicine istina.
-Ludo. -Svidjelo ti se?
Jako.
Ali dio u kojem dijeliš cigaretu s Hernánom Cortésom je previše.
Kako znaš što su Cortés ili Juan Escutia mislili?
Ponestalo ti je živih ljudi koje možeš intervjuirati?
-Već radiš na sljedećem? -Da, skupljam novac.
Bit će to mjeseci istraživanja, mnogo putovanja.
Ne znam kako možeš potrošiti toliko vremena na jednu stvar.
Svijet se mijenja svakim tjednom, danom, svakim tweetom.
-Deset sekundi. -Moja pitanja?
-Već sam vam ih dao. -Nemam pitanja.
Čekaj, da. Imam ih. Spreman sam.
Hajde!
Opusti se.
Dobro došli u novu epizodu Pretpostavimo.
Danas imamo posebnu emisiju.
Sa mnom je moj bliski prijatelj
i bivši suradnik na vijestima u 20 h, Silverio Gama.
Poznati redatelj dokumentaraca i prvi Meksikanac… Dobro ste čuli,
prvi Meksikanac koji je dobio nagradu Alethea za novinarsku etiku,
koju svake četiri godine dodjeljuje Američko novinarsko društvo.
Dobit ćeš je u Los Angelesu za samo nekoliko dana.
Ovaj intervju sponzorira kava Los Molinos.
Izvrsno.
Kako si? Kako se osjećaš u svojem Meksiku?
Ne mogu zamisliti koliko si nervozan. Puno iščekivanja oko nagrade?
Silverio?
Jesi li s nama?
Možemo li provjeriti mikrofon? Mislim da imamo problem s mikrofonom.
Ispričavam se. Ovo je rizik od emitiranja uživo.
Daj da izravno pitam, Silverio.
Neki naši kolege kažu da te američki liberali iskorištavaju
i nagrada je tu da kompenzira napade krajnje desnice na našu zemlju.
Jesi li svjestan toga?
Pretpostavimo da ti daju ovu nagradu
da udovolje zajednici punoj Meksikanaca…
u Los Angelesu.
Ne želiš razgovarati o tome?
Razgovarajmo o tvom privatnom životu.
Kao što je veliki Sainte-Beuve rekao,
čovjekov privatni život, što radi, odluke koje donosi svaki dan,
čak i ono što jede, definira njegov rad.
Je li istina da te uzrujalo što su te u djetinjstvu zvali „tamni”?
Da je tvoju majku i baku bilo sram što si izgledao
tamnije nego što bi trebao?
Više domorodački nego bijelo?
Je li to bilo omalovažavanje?
To je tvoja obitelj, zar ne?
Señor…
Alejandra Bravo rekla nam je na Instagramu… Sjećaš se svoje prve cure?
Sa 16 si pobjegao s njom u veliku pustolovinu,
ali odbio si skinuti donje rublje!
Jer si se bojao Božjeg gnjeva, pakla…
Što si mislio?
Da ćeš doći do oltara kao djevac?
Veliki Silverio Gama bio je tamnoputi perač auta,
nitko, beznačajni radio-voditelj.
No danas ima počasnu diplomu s UNAM-a.
On je Chevalier des Arts u Francuskoj, a nije ni završio fakultet.
On je bogati skorojević
s misijom da prikaže bijedu, siromaštvo i izopćenike društva,
ali je najbolji prijatelj vlasnika ove postaje.
Njegova obitelj podržava Club América de Fútbol.
Kako se osjeća „pas čuvar istine“ kad je na meti kritike?
Godinama snimaš reklame za kapitalizam,
ali odjednom si umjetnik.
Našem prijatelju nije do razgovora.
Pametnome dosta.
Nevjerojatno, Silverio.
Rado ćeš pričati nadugačko i naširoko Amerima i bilo kome,
ali ovdje ne želiš ni pisnuti.
Prava šteta.
Kratka promidžbena pauza i vraćamo se.
Silverio.
Čuješ li me?
Zadržali su me.
Gdje si?
Htio sam dobiti intervju s Halbrookom.
Osjećam da me čuješ.
Čujem te, Lucía.
Tu si.
-Kamo si otišao? -Ne znam.
-Kako to misliš? -Bio sam vani.
Zašto nisi došao na intervju s Luisom?
Želiš li nešto popiti?
Producenti emisije ne prestaju zvati.
-Nisam znala što reći. -Nazvat ću ih poslije.
Luis je zvao cijeli dan. Bijesan je.
Rekao mi je da su cijeli tjedan promovirali intervju.
Ti si prihvatila. Ja nisam htio ići.
Sad sam ja kriva.
Bojao sam se da će me poniziti i ismijati.
Zašto bi to učinio?
Jer je sve to šala.
Što?
Tražim odobrenje od ljudi koji me preziru.
Činim prije nego što razmislim, u nadi da ću dobiti što želim, a kad dobijem,
prezirem to.
Sramim se što sam to ikad poželio.
O čemu govoriš?
Provodim život pokušavajući se uvjeriti u važnost svog rada,
u vrijednost priznanja.
Onda, kad dođe, ne osjećam ništa.
Jedino što osjećam je da to ne zaslužujem.
-Naravno da zaslužuješ. -Što zaslužujem? To je oholost.
Nedostatak poniznosti je oholost, Silverio. Uvijek radiš isto.
Godinama radiš i skrivaš se,
a kad pokažeš svoj rad, dobiješ priznanje,
postaneš ogorčen, odustaneš, postaneš depresivan i glumiš žrtvu.
-Znam. -Naporno je, Silverio.
Mnogo toga želim promijeniti, ali ne mogu. Vjeruj mi, pokušao sam.
Tvoj sindrom uljeza jadan je.
Mogao si barem nazvati.
To misle i Luis i ostali.
-Svi to znaju. -To je ludost.
Neizbježno se pretvaraš u ono što drugi misle da jesi.
Sve što ikoga zanima gluposti su našeg osobnog života.
Inače im ništa što radimo nije važno.
I tek sad to shvaćaš?
Gore je što nisi otišao. Luis te pljuje po internetu.
Sad se ne smije publika, nego njegova tri milijuna pratitelja.
Vidi što je objavio.
Kažem ti, život je samo niz idiotskih slika.
Izloženost po svaku cijenu.
Ponavljamo iste scene kad seremo,
brišemo guzice i slavimo rođendane.
Prestani.
-Što? -Usne ti se ne miču.
Smeta li ti to?
-Da, prestani. -Dobro, prestat ću.
Prije ili poslije, morat ćeš nazvati Luisa.
Znam.
Kako se usuđuješ ostaviti ga na cjedilu u emisiji uživo?
Idem u Uruapan.
Kad?
Već sam ti rekla. Sutra.
To je najveći sajam i ne mogu pustiti Lucero da ide sama.
Predugo me nema.
Pa?
Onda mora biti danas.
Imamo li izbora?
Našao sam te.
Hoćeš li se udati za mene?
Tata…
Lorenzo?
Koliko je sati?
Kasno… Rano. Ne znam.
Ne moraš ustati još neko vrijeme.
-Sanjao sam lijep san. -Što si sanjao?
Lovio si mamu po stanu.
Oboje ste se smijali.
Mama je izvadila cice.
Vidio si nas?
Ne, to je bio samo san.
Ali…
Poslije sam imao noćnu moru.
Imao sam prozirnu plastičnu cijev
u ustima, upuhivala je zrak
i napuhao sam se poput balona.
Nisam mogao disati.
Blokirala mi je grlo.
Pa sam je… izvukao rukama.
Pričaj tiše. Probudit ćeš sestru.
Neće se probuditi.
Spava kao i ja.
S prozora su me gledali ljudi,
ali nisu ništa rekli.
I moj brat Mateo bio je ondje.
Ljudi su otišli, a ti si sjeo na moj krevet
i gledao me tužnim očima.
Kao što me sada gledaš, a to i sanjam.
Kao i ti.
-Ali budni smo. -Ne. Sanjam te.
-Ne možeš sanjati da sanjaš. -Mogu.
Da, mogu.
Boli li ovo?
-Ne. -Stvarno?
A sad?
-Ne. -A sad?
Ne, jer sanjam.
Evo što ćemo onda.
Odsjeći ću ti pramen kose i staviti ga na noćni ormarić.
Ako ga nađeš kad se sutra probudiš, znači da smo budni.
Evo ga.
Laku noć.
Tata?
Paco je bolestan.
Kako znaš?
Ima crva.
Meni izgledaju dobro.
-Tata? -Da?
Zašto se zove Los Angeles?
Ne znam.
Ima li anđela u Los Angelesu?
Možda. Naspavaj se.
Tata?
Ne želim ih ostaviti ovdje.
-Koga? -Paca, Guida i Ernesta.
Želim da ih uzmemo.
Sutra ćemo o tome. Vrijeme je za spavanje.
Gdje si bio?
-Nisi zatvorio vrata. -Nije važno.
Ne čuju nas.
Što radiš?
Vratio se.
Opet?
Guraj ga unutra.
-Što je? -Ne želi ići.
Čekaj.
Stalno se vraća. Mislim da nam je ovaj put htio nešto reći.
On je beba. Što će reći?
-Pokušava nas kriviti. -Za što?
Za udaljenost između nas.
Za moju sebičnost.
Sjećaš se kako sam se razbjesnio večer prije?
Zato smo ga izgubili.
Nismo ga izgubili.
Odlučio je ne doći.
Lorenzo mi je rekao da je vidio Matea u snu.
Kako ga može sanjati ako se rodio godinu dana poslije?
Nije važno. Sjećaju ga se.
Stalno smo govorili djeci da Mateo nije ovdje
jer leti nebom svojim malim krilima.
Sjećaš se?
Mateo je sad samo ideja.
On nije osoba.
Ljudi dolaze i odlaze.
Ideje su ono što ostaje.
Ne sjećam se njegova lica.
Kako se dijete može pretvoriti u nejasno sjećanje?
Nije mi dao priliku.
Za što?
Znam da mogu biti dobar otac.
Jadan dječačić.
Da sam vidjela to tvoje lice, i ja bih se vratila u svoju majku.
Sigurno je bio užasnut kad te vidio.
Jadni Lorenzo i Camila nisu imali izbora.
Moraju svaki dan gledati ovu facu.
Trebali bismo pustiti Matea.
Možemo početi tako da ga uklonimo iz ove sobe.
Moramo naći novo mjesto za njega.
Negdje gdje može počivati.
Ustani, Silverio.
Pripremam doručak.
Tko dolazi?
Halo? Dođi.
-To je Miguel. -Koji Miguel?
Frizer. Već je bio ovdje.
-Tako rano? -Dolaze po nas u 19 h.
Sad je 10 h. Provest ćeš devet sati s frizurom?
Da, za tebe. Trebao bi biti zahvalan.
Mogli ste sinoć zatvoriti vrata prije nego što ste radili to što ste radili.
Dobro jutro, Lorenzo. Kako si spavao?
Jedva sam stao u jebeni krevet.
Pripremam jaja. Želi li itko?
Ne, hvala.
Silverio?
Jaja?
Tko je to?
Miguel.
-Koji Miguel? -Frizer.
Idi u dnevnu sobu. Nađemo se ondje.
Danas je novinarska zabava.
-Mislio sam da je sutra. -Ne, danas.
Hvala što ste ljubazni prema Miguelu.
Hej, što mislite o ovome?
-Što je to? -Moj kvart. Colonia Narvarte.
Martín želi da video započnemo slikama i fotografijama mojih korijena.
Sviđa mi se, no nemoj koristiti tu glazbu.
Dosadno.
Zašto?
Tata, koga briga za korijene?
Svi dolazimo odnekud.
Ali ne znaju svi odakle sam ja.
Ali imaš pravo. Ako mene nije briga, koga bi bilo?
-Želiš li gledati film? -Fijm.
Što mislite o ovome?
Tko je to? Ja?
Ne, ne možeš to staviti.
Sramotno je.
Zabranit ću ti.
Gdje si to našao? Godinama je nisam čula.
-Snimili smo je na putu za Zihuatanejo. -Mama, prestani.
Tvoj tata i ja snimali smo sve prvih… koliko? 12 godina?
Svaki zvuk svakog putovanja.
Snimili smo i vaše prdeže.
Čekaj, slušaj ovo.
Je li to Japan?
Nevjerojatno.
Molim te, ne koristi to, tata.
Zašto ne?
To je naša životna glazba.
Isuse, operi kosu. Kad dolazi Camila?
Nakon ručka. Nazvat će me kad sleti.
Chilaquiles su spremni.
Moraš jesti, Silverio. Čeka te dug dan.
Nema jaja.
-Vratit ću se. Idem s Miguelom. -Nema jaja?
Što je to?
Jedan od mojih najčudnijih i najemotivnijih dokumentaraca.
Na putu prema američkoj granici tražeći azil,
ljudi u karavani stali su na molitvi u Cerro de las Piedras.
I ukazala se Gospa od San Juan de los Lagosa.
Bilo ih je mnogo, ali nikad nisu stigli do granice.
Kad smo ih pokušali naći,
ostala je samo njihova odjeća, neke stvari.
Nema ni traga tijelima.
Neki su nam rekli
da je Gospa od San Juan de los Lagosa došla po njih.
Možda je to bio odgovor na toliko vjere i očaja.
-Vjeruješ u to? -Ne.
Ništa ne vjerujem dok ne vidim.
Dokumentarist ne smije vjerovati ili ne vjerovati.
Samo treba gledati i znati gdje se usredotočiti.
Neki od njih ispričali su nevjerojatne priče.
-To ćeš staviti u svoj video? -Mislim da hoću.
Zašto?
Jer to je velik dio onoga što jesmo, zemlja imigranata.
Ti se ljudi žrtvuju i ostavljaju sve
jer ovdje su ništa.
Traže nešto bolje.
Bolje je čistiti WC-e u restoranima brze hrane?
Da, za mnoge od njih jest.
Ne. Idu jer žele. I mi smo otišli.
Ne, nije isto.
Zašto? I mi smo sve ostavili.
Da, ali oni nemaju izbora. Odlaze jer nema posla.
Ovdje ih ljudi ubijaju i iznuđuju.
Ništa nam nije nedostajalo. Mi smo prvorazredni imigranti.
Ne razumijem.
Što?
Kako te ovo predstavlja?
Zašto ih koristiš da govore o tvom životu
ako ne znaš tko su i kako žive?
Snimaš ih, intervjuiraš,
čak zarađuješ na njima, ali ih uopće ne poznaješ.
S kojim se pravom tako ponašaš?
Što?
Imaš 17 godina i ponašaš se kao da sve znaš.
Kad sam bio tvojih godina, radio sam na ribarskom brodu.
Opet ti o glupom brodu. Daj.
To se događa kad nekome daš sve
i on nikad ništa ne nauči.
Ništa ne cijeniš jer nikad nisi radio za to.
Nemaš odgovornosti.
Pa, ti si kriv.
-Što? -Doveo si me ovamo, na svijet.
Nitko mi nije rekao.
Nitko te ne upozori.
Tvoje dijete postaje tinejdžer i to je posao s punim radnim vremenom.
Sve je prokleti problem.
Nisam tražio da me napravite.
Shvaćaš to, zar ne?
Da ne poštuješ nikoga. Čak ni svoje roditelje.
A oni ljudi čiji su ti životi depresivni
barem poštuju ono što jesu, svoje pretke, svoje običaje…
Njihovi su rituali postojali prije negoli je SAD,
zemlja koja poštuje samo novac, uopće nastao.
Samo kažem da ih ne poznaješ. To je istina. To nije tvoja istina.
Ne. Kako možeš znati cijenim li stvari ili ne?
Cijenim stvari, ali ne one koje i ti.
Da, stvari su mi teške.
Čak i sada izražavam svoje osjećaje, što inzistiraš da činim.
Da, inzistiram.
To mi je teško, ali činim to.
No to nisu osjećaji koje želiš da pokažem, pa sigurno nisu istiniti.
Govori španjolski, dovraga.
Zašto?
Jer smo u Meksiku, Meksikanci smo i govorimo španjolski!
Niste se mogli javiti?
Halo?
Uvijek radiš isto, tata.
Svaki put kad dođemo u Meksiko uvjeravaš me da je kul,
dubok, duhovan i kulturan.
Ali nije.
Ljudi pate i gladuju.
Lorenzo, stani.
Ako toliko voliš Meksiko, zašto si odveo Camilu i mene u Ameriku?
Zašto smo morali odrasti ondje?
To je bio Reynolds.
Kaže da je proba za dodjelu u utorak u 17 h po vremenu u L. A.-u.
Čestitam. Ti si glavna faca, tata.
Zemlja koja poštuje samo novac dat će ti nagradu.
I ti ćeš je uzeti.
Jedva čekam čuti što ćeš reći.
Gospa od Los Lagosa nije učinila da imigranti nestanu.
Nestali su jer su umrli.
-Znaš da nisi drugačiji, zar ne? -Što?
Ako netko hvali Meksiko, držiš mu lekciju kakav je.
Ako ga gringo kritizira, recitiraš zašto je to najfascinantniji gastronomski,
antropološki i kulturni eksperiment koji je svijet ikad vidio.
Lucía, samo kažem da moraš napustiti Meksiko
da shvatiš što si izgubila, a što su oni ukrali i uništili.
Lorenzo ti je htio reći da misli da je zemlja siromašna.
Nije siromašna, nejednaka je. Postoji razlika.
Savršeno. Opet pobjeđuješ, Silverio.
Tvoja su opravdanja besprijekorna. Kao i uvijek.
Kad si zadnji put prošetao gradom?
Pusti to.
Stvarno želiš novu priliku?
-U čemu? -Da budeš dobar otac.
Da.
Pa, imaš jednu.
S Lorenzom i Camilom. Još su mladi.
Samo moraš naučiti biti prisutan.
Ovdje sam, Lucía.
Da, sa svojim laptopom, radiš na jebenom videu.
Idem po odjeću!
Ova je pustinja stroj za ubijanje.
Ako vas vrućina i planine ne ubiju, zmija ili škorpion hoće.
Kamo idete?
U Arizonu.
Proći ćemo kroz Nogales.
Vodimo boga Centéotla da ga ožive.
Što se dogodilo bogu Centéotlu?
Umro je. Nema više kukuruza. Umiremo od gladi.
Ne moraš umrijeti da odeš u pakao.
Idi do Chalchihuitesa i naći ćeš ga.
Ondje, u našem selu, postoji samo smrt, glad, nasilje.
Ima li još ljudi s vama?
Naši unuci.
Ondje imaju Centéotla.
Moje dvoje djece ubijeno je.
Idemo na sjever naći se s mojim bratom.
Hvala.
Sretan put.
Imate li dovoljno vode?
Evo je! Našli su je!
Slušaj moju sestru! Na telefonu je!
Kaže da im se Gospa od Los Lagosa ukazala na Cerro de las Piedras.
Kad su stigli na vrh brda, noć se pretvorila u dan.
A onda se pojavila! Blagoslivlja ih!
Silverio…
Silverio, kako se osjećaš?
Doimaš se umorno.
Spokojno.
Smireno.
Ne bojiš se?
Čega?
Umiranja.
Za vas je smrt kršćanska stvar.
Udoban srčani udar u krevetu.
Nama je to kruh naš svagdašnji.
Bacanje u masovnu grobnicu.
Ovdje u zatvoru nitko me ne može ubiti.
Ali mogu srediti da vas vani ubiju.
Bio sam siromašan, nevidljiv.
Ignorirali ste me desetljećima.
A sad… držim vas za muda.
Mi smo hodajuće bombe.
Ima nas na milijune u siromašnim selima.
Stojimo u središtu paradoksa.
Mi smo nova vrsta.
Drugačija zvijer. Nismo poput vas.
Što smo trebali učiniti?
Vi intelektualci
volite blebetati o klasnoj borbi, marginaliziranima.
Onda se mi pojavimo.
Proletarijat, odbačeni, iskorišteni. Sve su to stare vijesti.
Nešto novo raste ondje,
u blatu, školuje se na najčistijoj nepismenosti
i vreba kao čudovište u kutovima grada.
Gledate ono što možete nazvati post-siromaštvo.
Što se promijenilo u slamovima?
Novac. Imamo milijune,
a vi ste bankrotirali i vode vas nesposobni.
Tako je!
Shvaćaš li?
Naše metode su agilne,
vi ste spori i puni birokracije.
Mi se ne bojimo smrti, a vi umirete od straha.
Mi nosimo prave pištolje,
a vi pištolje kalibra .38.
Mi napadamo, vi branite.
Vi kažete „ljudska prava”,
a mi „bez milosti”.
Učinili ste nas televizijskim zvijezdama, a mi vas klaunovima.
Stanovnici slamova pomažu nam iz ljubavi ili straha, ali vas mrze.
Vi ste regionalni, provincijalni, nacionalistički, korumpirani.
Imamo 50 milijuna gringo narkića.
Naše oružje dolazi iz inozemstva, od Jenkija.
Djelujemo globalno.
Ne zaboravljamo na vas. Vi ste naši kupci.
A vi nas zaboravite čim prođe šok od nasilja koje izazivamo.
POČASNI ČLAN MEKSIČKOG NOVINARSKOG SAVEZA
PLESNI KLUB CALIFORNIA
Kakav je osjećaj biti pred kamerom?
Što vam sad prolazi glavom?
Da vam kažem što sad mislim, doživotno bi me zatvorili.
Jeste li više gringo ili Meksikanac?
Moja je nacionalnost da nemam nacionalnost.
Znaš li što se događa u tvojoj zemlji?
Ne. Iskreno, ne razumijem svoju zemlju.
Mogu je samo voljeti.
Kako reagirati na najopasniji kartel na planetu?
Korporativni kartel Sjedinjenih Država.
Hoćeš li se slikati sa mnom?
-Hvala. -Tvoja sam obožavateljica.
-I ja sam obožavateljica. -Hvala vam. Laku noć.
Taj arogantni gad.
Nema mezcala?
Vidjela sam konobara da ga ondje poslužuje.
Tata!
Dušo!
Lijepo te vidjeti!
Let je kasnio. U Bostonu snijeg ne prestaje.
Što ima, brate?
Dakle, cijela je zabava samo za tebe?
Tako se čini.
Grozno. Hajde, ondje su mi tete i ujaci.
-Cijela te obitelj čeka. -Gdje su?
-Otraga, mama.
Šurjače!
Tko je platio ovo? Mislio sam da ste vi novinari švorc.
Bez obzira na to kako postupaju s tobom, žališ se.
-Popij jebeno piće. Besplatna su. -U tom slučaju…
-Tamni! -Draga moja sestro!
-Svidio mi se dokumentarac. Jako. -Dobar, ali malo previše cendranja, ne?
I malo je dug.
Traje 90 minuta, ljenguzo!
-Krunski dragulj. -Dobro sam se sredila, zar ne?
Možda me možeš ubaciti u sljedeći film, barem u kutu kao statista.
-Čestitam. -Hvala.
Napokon si stigao, gade!
Nedostajali ste mi.
To je čudo!
Kad mi se kći udala, nisi došao. Kad mi je otac umro, nisi došao.
Ali kad organiziraju zabavu za tebe, dođeš.
Misliš da će gospodin doći na naša sranjska druženja?
Lijepo te vidjeti. Čestitam, čovječe.
Neće te ostaviti na miru. To su prikrivene tužbe, brate.
Tko bi rekao da ćeš dobiti nagradu
od istih gadova koje kritiziraš cijeli život?
Znam, zar ne?
-Imaš nešto na nosu. -Što?
Govno od uvlačenja u američko dupe.
Iskreno, budući da si tako glup, sve si nas iznenadio.
Goni se.
Ozbiljno. Stvarno ti se divim.
Hvala. I ja se tebi divim.
-Ostani čvrsto na tlu. -A da ti digneš debelu guzicu s njega?
Sredio me! Kaže da sam luzer.
Vrati se na drugu stranu i poljubi meksičko dupe.
Ne zajebavajte ga. Završit ćete u novinama.
Gle tko dolazi! Pablo Galindo!
Pablito, bježi i sakrij se.
Ne želiš da se pročuje o tvojoj vili na plaži u Baji.
Baš me briga.
Za Silverija.
Zdravica!
-Živjeli! -Živjeli!
Daj mi cigaretu.
Ovi me ljudi izluđuju.
-Tko je to? -Gdje?
Ondje. Umjetnički kritičar. Zaboravio sam mu ime.
Kao i obično.
Hej, Luise.
Hvala što si došao.
Hvala što me nisi pozvao, gade.
Lucía, kako si?
Dobro, Luise. Lijepo što si došao.
-Idem po mezcal. Želiš li išta? -Ne, hvala.
Mezcal, hvala.
Slavni don Silverio Gama.
Novinar, dokumentarist i umjetnik.
Ikona koja nas gleda sa svojeg postolja.
Koji se nije pojavio na intervjuu
niti mu je stalo do truda cijele televizijske ekipe.
Žao mi je, Luise.
Tebi su svi na ovoj zabavi samo pijuni.
Da, svatko od nas. Ali griješiš.
Mi koji nismo zbrisali iz Meksika, mi smo mučenici.
Luise, kunem se…
Nije bilo dovoljno ostaviti me na cjedilu?
Danima te pokušavam naći.
Zašto se nisi javio?
Znam. Žao mi je.
Zašto?
Luise, zahvalan sam što si me pozvao u emisiju, ali…
Ali što?
Nisam mogao.
-Moja ti emisija nije dovoljno dobra? -Nemoj to raditi. Molim te.
Ti i ja smo prijatelji.
Točno, gade.
Kad te prijatelji nazovu, javiš se.
Kažeš istinu. Pogotovo ti.
G. Istina, g. Kritičko Razmišljanje.
Ma daj.
Hajde, molim te.
Tisuću si puta javno popljuvao moj rad.
Luise, zašto si me pozvao?
Kako to misliš?
Ako toliko mrziš moj rad, čemu to?
Ja sam novinar, ne tvoj fan.
Prijatelj si mi i mislim da si to došao proglasiti.
Da jesi, rekao bi mi istinu u lice, ne javno.
-Želiš istinu? -Da.
Želiš znati što mislim o tvom dokumentarcu?
Pucaj. Mogu to podnijeti.
Mislim da je pretenciozan. Besmisleno je oniričan.
Oniričan je kako bi prikrio tvoj osrednji scenarij.
To je gomila besmislenih scena.
Pola vremena sam se htio smijati, a pola sam umirao od dosade.
Trebalo bi biti metaforično, ali nema poetsku inspiraciju.
Kao da je ukraden. Plagijat. A ti si jedva prikrio tragove.
Što je smiješno? Banalno je, nasumično.
To sranje s vojnicima u plavim perikama u Chapultepecu…
Što je to bilo?
Prvo je tip u vlaku s aksolotlima.
Onda se odjednom nađe u svom stanu usred pustinje.
Eto tako. Tako ti je to palo na pamet.
Zašto ondje, a ne, recimo, stadion Azteca?
-Zašto ne? -Jer život nije takav.
Postoji kronologija. Red. Uzroci i posljedice.
To je dokufikcija, Luise. Humor je ozbiljan posao.
Nenamjeran humor jer si prekršio pravila dobrog novinarstva.
Jebeš objektivnost, neutralnost, povijest, istinu.
Nisi mogao kontrolirati ego.
Čak si sebe stavio u film.
Pomoću povijesnih osoba govorio si o sebi. Što ti sebi umišljaš?
Odgovori!
Daj mi cigaru.
Ako želiš razgovarati o svom životu, reci to.
Napiši autobiografiju.
Jebeš to. Ništa nije dosadnije i banalnije od mog života.
Što si htio reći?
Govoriš o privatnom životu, kozmosu,
osobnim tragedijama ili politici.
Što je to bilo? Memoar, farsa ili…
Ja sam sve to i ništa od toga, Luise.
Zvučiš kao umjetnik.
Možda je to samo kronika neizvjesnosti.
To mi odgovara.
Mora da si lud. Kronika neizvjesnosti? Jebote.
Luise, ne želim razgovarati o svom životu.
U sjećanju nema istine. Postoji samo emocionalno uvjerenje.
Dosta mi je toga da govorim što mislim, a ne što osjećam.
Ti si novinar.
Moraš reći što misliš i misliti što govoriš.
Nekoć si bar imao dobre ideje.
Čemu dobra ideja u svijetu koji nam klizi kroz prste?
Stariš, kompa. Klasičan slučaj krize srednjih godina.
Moguće.
U ovoj dobi život ide tako brzo da mi se čini kao konvulzija.
Mnoštvo slika, sjećanja, djelića,
sve isprepleteno.
Kako je lijep ovaj ružni grad, zar ne?
Jebote, čovječe.
-Oprostite na smetnji. -Nema problema.
Luis Valdivia, možemo se slikati?
-Naravno. -Hvala.
-Ti u sredinu, molim. -Da.
Savršeno.
Jedan, dva…
Izvrsno.
Hvala lijepa. Veliki smo obožavatelji tvoje emisije.
Hvala. Laku noć.
Samo ne zaboravi, Silverio,
odakle si i tko si bio prije nego što si me upoznao.
Čemu se smiješ, seronjo?
Tvojim sigurnostima.
Kategoričkim kao tvoje novinarstvo.
Zatucanim poput tvoje pronicljivosti.
Jednako osrednjim kao i tvoje umjetničke sposobnosti.
Smijem se tvom kratkovidnom nacionalizmu.
Tvojem provincijalizmu.
Kako se klanjaš industriji posvećenoj javnom poniženju
i online linču.
Klikovima koji nam govore u što da vjerujemo.
Novi rudnik zlata za korporacije.
Luise, ja sam ono što jesam jer sam pobjegao od tebe, odavde, od televizije.
Pogledaj se.
Vulgaran.
Zloban. I ponosiš se time.
Ti si lažnjak.
Tražiš lajkove na društvenim mrežama. Šetaš se sa svojim glupanima.
Družiš se s predsjednikom, guraš glupe ideologije i idiotizme.
Ti si savršen prikaz današnjeg novinara, Luise.
Zabavljač, komentator.
Ljudi poput tebe ostavili su nas bez istine.
Idi. Idi plesati. Ne mogu te više slušati.
Snažni muškarci ne plešu.
To je izreka mog oca i ne možeš je koristiti.
Idi, ne želim slušati tvoj glas.
Rekao sam ti da mi je dosta tvog glasa.
-Napokon. -Kako je bilo s Luisom?
Reci mi.
Sjajno.
Ozbiljno?
Hajde. Zaplešimo.
-Uzmimo mezcal. -Zaplešimo.
Molim te.
-Ne, čekaj! -Zaplešimo.
Ne da mi se.
Tu je 100 ljudi koji bi ubili za ples sa mnom.
Čini se da džungla zove.
Tata!
Prepoznaješ ovu pjesmu?
-Koju? -Ovu.
Ispričavam se svima. Svečanost će se uskoro nastaviti.
Prije nego što pozovemo našeg počasnog gosta,
poslušat ćemo nekoliko riječi
cijenjenog ministra unutarnjih poslova,
g. Siniestora Quiñonesa.
Zaplješćimo mu.
Hvala. Puno vam hvala.
Proslava će završiti glavnom nagradom.
Nagradom koja nas ispunjava ponosom i koju prvi put
dobiva meksički
ili latinoamerički novinar.
Gdje je počasni gost?
Dođite reći nekoliko riječi.
-Tata, kamo ideš? -Gdje je?
Uskoro će doći.
Čini se da je nestao.
Uzvikujmo njegovo ime!
Rekao sam svoje. Sad je Silverio na redu.
MUŠKI WC
Što je ovo?
Nemoguće.
Moj dječačić je posijedio.
-Skoro sam tvojih godina, tata. -Sad si starac.
Starost dolazi bez upozorenja.
Onda se pretvori u posao s punim radnim vremenom.
Hodanje, jelo, kupaonica… sve je problem.
Nitko mi nije rekao.
Nitko te nikad ne upozori.
Drago mi je što si došao.
Kako da propustim zabavu svog sinčića?
Žao mi je što tvoja majka nije ovdje.
Nepodnošljiva je pomisao da više nikad neću biti s njom.
Ali ponekad je posjetim u njezinoj sobi i povučem za noge.
Sine…
Žao mi je što ti nikad nisam rekao
koliko se ponosim tobom.
Jesi, tata.
Na svoj način. A da to nisi rekao.
Shvatio sam to na kraju.
Bio si sjajan otac.
Izgubio sam sve što sam imao.
Zato nisam mogao biti više.
Otac, a katkad i muž.
Ali uvijek sam se sramio
onoga što sam mogao biti, ali nisam.
Ali ti si svjetski čovjek.
Vrlo si uspješan.
A bio si takav luzer.
Zaista, tvoja majka i ja nismo ovo očekivali.
Znam.
Ni ja.
Znaš, katkad se i ja sramim onoga što jesam
i što sam trebao biti.
Jesi li dobro?
Sigurno bi mi pomoglo da shvatim što ste tada mislili o meni.
Da to čujem.
Da znam da si me shvatio.
Dao sam sve od sebe.
Uvijek damo sve od sebe,
ali to nikad nije dosta.
Uspjeh je moj najveći neuspjeh.
Dao bih sve da Camila i Lorenzo dobiju ono što si ti dao nama.
Hajde. Glavu gore.
Ovo je zabava.
Depresija je buržoaska bolest, plod previše razonode.
Nemamo vremena za tugu.
Vidim te svaki dan.
Osjećam da si blizu jer sam te pustio.
Nedostaju mi tvoje velike ruke, tvoj čisti miris.
Nedostaju mi naši razgovori.
Izvlačio si najbolje iz mene.
Uvijek sam tu, kad god me trebaš.
I dalje ne mogu pustiti Matea.
Naučit ćeš kako.
Život je samo kratki niz besmislenih događaja.
Moraš mu se predati.
Stisni šake.
Glavu gore.
Utopimo sram pićem i nazdravimo tvom uspjehu.
-Živjeli. -Živjeli.
Sjećaš se što sam ti govorio?
-Srkni malo uspjeha. -Srkni malo uspjeha.
Promućkaj ga u ustima i ispljuni.
Inače će te otrovati.
Tko je tu?
Bok, mama.
Kakvo iznenađenje.
Nisam znala da dolaziš.
Da, zvao sam te jučer. Razgovarali smo dugo.
Rekao sam da ću biti ovdje.
Jesi li razgovarao s bratom i sestrama?
Vidio sam ih na zabavi.
Zabavi?
Meksički novinari odali su mi počast.
Htio sam te pozvati, ali mislio sam…
Mislila sam da ćeš doći s djecom.
Kako su Camila i Mateo?
Lorenzo.
Camila i Lorenzo.
Što sam rekla?
Mateo.
Nemoguće.
Tvoj Mateo rođen je mrtav.
Nije se rodio mrtav, mama.
Živio je jedan dan, 30 sati.
To nije život.
Kao što ovo nije život.
Trebala bih biti mrtva.
Mama, to govoriš već deset godina.
Svi su odapeli, a ti si još ovdje.
Što si jučer radila?
Išle smo u kino.
S tetom Elvirom i prijateljicama iz doma?
Da.
I?
Hrpa staraca.
Doista dosadno.
Što si očekivala?
Ljude poput mene.
Mojih godina.
Dogodilo se nešto čudno.
Što?
Otišla sam na zahod u kinu…
Nećeš vjerovati.
Moj je krevet bio ondje.
Netko mi je ondje stavio cijelu spavaću sobu.
-Sigurno si to sanjala. -Ne, sine.
Netko je stavio moj dom u kino.
Eno ga vani.
Samo sam htjela vidjeti kraj filma.
Kod tebe smo, mama.
Hajde, pogledajmo vrt.
Vidiš li kako je grm procvjetao?
Ovo je tvoja terasa. Ovo je tvoja kuća.
Kako je sa Susanom?
O, sine.
Ova me sobarica pljačka.
Nije sobarica. Ona je medicinska sestra.
Ti su ljudi isti.
Susana je obrazovana. Ona je profesionalka. Zašto je gledaš svisoka?
Prije nekoliko dana tvoj tata mi je donio nekoliko narukvica
koje su pripadale tvojoj baki.
A sad ih ne mogu naći.
-Tata je umro prije osam godina. -Ne, nije.
Umro je, mama.
Što to govoriš?
Vidjela sam tvog oca za Božić u kući tvog brata.
Nije htio pričati sa mnom.
Sigurno je bio ljut ili ima drugu.
Povremeno me posjećuje.
Kad spavam na trbuhu, hvata me za noge.
Onda me uspava svojom pjesmom.
Kojom pjesmom?
Ne sjećam se.
To je…
Kad sam prvi put vodila ljubav s tvojim tatom, slušali smo tu pjesmu.
A onda ti ju je zviždao kad si bio u mom trbuhu.
A kad si bio mali
i vrištao i ljutio se,
zviždao bi ti tu pjesmu i ti bi se smirio.
Stvarno? Ne sjećam se.
Ne sjećam se ničega iz djetinjstva.
Čija je to pjesma?
Agustína Lare ili… Péreza Prada.
Nije mi poznato.
Govori ustima, sine. Izluđuješ me.
Oprosti.
Ali pokušaj se sjetiti pjesme, mama.
Tko je pjeva?
Taj sebični čovjek uzeo ju je sa sobom.
Ispričavam se.
Dobar dan. Što ćete?
Imamo tripice, campechano…
Dva goveđa jezika, molim.
Stiže.
-Sa svime? -Da, sa svime.
-Jeste li dobro? -Da.
-Trebate li pomoć? -Ne.
-Dajte da… -Ne dirajte me!
Što je s njom?
-Ne znam. -Je li mrtva?
Nisam mrtva.
Nestala sam.
-Ali ovdje ste, gospođice. -Ostavi je. Stalno to rade.
Nestaju, a sve gnjave.
Ne vraćaju se, ali ne umiru.
Gđice, što se događa? Recite mi.
Ne mogu.
Ostaju tako što ne ostaju.
Samo se žale.
Molim vas, što nije u redu?
Vjerujte, najbolje je ne znati.
Martíne!
Policija!
Ideje su pojele božanstva!
Božanstva su postala ideje!
Veliki mjehuri puni žuči!
Mjehuri su pukli!
Idoli su eksplodirali!
Truljenje božanstava!
Roj muha!
Utočište je bilo hrpa balege!
Balega su jasle!
Nikle su oružane ideje, idealizirana ideo-božanstva,
izoštreni silogizmi!
Božanstva ljudožderi!
Ideje idiotske kao božanstva.
Bijesni psi. Psi zaljubljeni u svoju bljuvotinu.
Iskopali smo bijes.
Amfiteatar genitalnog sunca gomila je balege.
Mrtva zemlja u kojoj nitko od nas ne umire.
Tko si ti da kradeš ideje Octavija Paza?
Njegove riječi postoje jer sam ja postojao.
Nemoj me nasmijavati, Hernán Cortés.
Bio si samo siledžija,
šakal s mačetom koji naslijepo reže kroz džunglu.
-U tebi nema ni jedne knjige. -Ne poznaješ me.
Nitko me ne poznaje.
Da ti je osjećaj srama proporcionalan katastrofi koju si uzrokovao,
možda bi bio malo skromniji.
Imaš vatre?
Znam što misliš.
Petsto godina ljudi su me krivili bez razumijevanja.
-Zar ne shvaćaš gdje sjediš? -A ti? Pogledaj oko sebe.
Najljepši grad u kojem živi 300 000 Indijanaca.
-Nisu Indijanci. -Amerikanci.
-I dalje krivo. -Što god.
Kako je 400 Španjolaca sa 16 konjanika i malo baruta moglo pregaziti carstvo?
-Ti Indijanci… -Nisu bili Indijanci!
Kanibali, što god. Jeli su se kao divljaci.
Svi su se mrzili.
Svi su mrzili tlatoane.
U onom kutu upoznao sam Moctezumu.
-Dobar tip. -Ne.
U tom kutu otkrili smo Europu.
Samo smo vam htjeli pomoći. Dali smo vam našeg Boga i jezik.
I boginje, ospice i strah od pakla.
I gonoreju.
I vašu vojsku, oligarhiju i vašu crkvu.
I 300 godina najružnijih jebenih potkraljeva koje možeš zamisliti.
Pogledaj našeg boga Centéotla.
Pokopali ste naše bogove i donijeli nam novog, još krvavog,
mučenog i raspetog.
Nemoj biti budala, Cortés.
Bio si samo koristan stranac.
Lako je dobiti rat kad neprijatelj, naš narod, izda i napadne samog sebe.
Nisam htio rat.
Zaljubio sam se u ovu zemlju i ljude.
Lijepe riječi iz usta ubojice.
Ubojice?
Postavio sam temelje za novi svijet.
Moja su djeca prvi Meksikanci pa sam ti otac, sviđalo ti se ili ne.
Živio sam kao Meksikanac i umro kao Meksikanac.
Žao mi je, ali te ljudi u Meksiku mrze koliko i u Španjolskoj.
Nemaš nijedan kip.
Ponekad mislimo da smo s više mjesta,
a zapravo smo niotkuda.
Možda je mržnja sudbina svakog velikog čovjeka.
Dosta djetinjastih ispada, Silverio.
Zašto si tako ljut?
Nisi Indijanac, mulat, mješanac.
Pogledaj se. Više si kreol i mestik nego moja djeca.
Ne želite biti Indijanci. Ili Španjolci.
Dobrovoljno ste se osudili na to da ste kopilad
i na suživot u limbu.
Jebote.
Ugasi to sranje! Oslijepit ćeš me!
Što je?
-Spalio me tom cigaretom! -Ne miči se.
Ne mičite se.
Prestani se micati! Ne miči se! Još jedan pokušaj!
Rez! Martíne!
Martíne, ne daj da se itko pomakne!
Što ima?
-Pet minuta! -Čekajte!
Mrtvi i nestali, na mjesta!
Martíne, još jedan pokušaj. Svi budite mirni!
Kvragu!
Dobro sam. Snimam s umišljenim redateljem.
Jedan od filmova o Hernánu Cortésu ili nekom sranju.
Sube, Pelayo, sube!
Kuća je baš lijepa, jebote.
Koliko ti Pablo Galindo naplaćuje najam?
Ništa. Dao mi ju je na nekoliko dana.
Bogataši ništa ne rade besplatno.
Zato su bogati.
Ovo je prekrasno.
Naplatit će ti kako god.
Hortensia i ja idemo u klub po stvari za plažu.
-Stižem. Neka Lorenzo pomogne. -Lorenzo spava.
Ne. Bit će vremena za spavanje.
Život je bogat s bogatim prijateljima.
Idem na plažu prije nego što me počneš gnjaviti.
Samo nemojte ukrasti pribor za jelo!
-Samo pravo srebro! -Ili fino vino!
Dobro jutro. Samo naprijed.
Tata, dođi!
-Što je? -Ovaj čovjek ne pušta Hortensiju.
Zašto? Postoji li problem?
-Sluge ne mogu ući. -Ona je obitelj.
Takva su pravila.
Ne možeš napraviti iznimku?
Gosti smo Pabla Galinda. Odsjedamo kod njega.
Žao mi je. Ali svi su vlasnici pristali na to pravilo.
Sluge ne mogu koristiti objekte.
Ni za šetnju plažom?
Žao mi je, gđice.
Tko ti je nadređeni?
Nema ga danas.
-Hortensia, idi kući… -Ne! Ako Hortensia ne može, nitko neće.
-Takva su pravila. -Moraš nešto učiniti. Barem zovi…
Takva su pravila!
-Nazvat ću Pabla i… -Čemu, gospodine?
Bogati ljudi određuju pravila.
Idemo odavde.
Gurni si plažu u guzicu!
-Službeno je. -Što?
Amazon je kupio Baja Californiju.
-Ova plaža sada pripada Amerima. -Nevjerojatno!
Neka kupe cijeli Meksiko. Bit će nam bolje.
Nisam imao pojma da su ljudi u mojoj obitelji takvi patrioti.
Zamisli kako bi to bilo…
-Što? -Izgledaš gladno.
Voće ima okus po voću.
Kako si?
Dobro.
Mama želi na plažu. Kaže da je daleko.
-Želi stići prije sutona. -Uskoro odlazimo.
Reci mi, kako stoje stvari?
-Koje stvari? -Kako je u Bostonu?
-Još si s Markom? -Da.
Ne zvučiš uvjereno.
Nije to.
S Markom je sve u redu.
Ne sve. Mislim, nikad nije, ali…
Nisam razmišljala o Marku dok ga nisi spomenuo.
Što ti je onda?
Ne znam.
Čudno je biti ovdje.
Gdje? Na plaži?
U Meksiku.
Ne razumijem.
Razumiješ.
Zašto? Tu su ti rođaci, tete i stričevi…
-Točno tako. -Što točno?
To je sve što nikad nije postojalo. Sjetim se toga kad ih vidim.
Sve što nije postojalo.
Da. Uključujući Matea.
Mateo nije jedini u Bardu, tata. Ponekad mi se čini da smo svi s njim.
Camila, tvoja će obitelj uvijek biti tu. Tvoj dom je ovdje, baka i djed…
Tata, dosta. Dobro sam. Samo sam tužna!
I to je u redu. Tuga ti ponekad dobro dođe.
Ali ti uvijek sve želiš popraviti i objasniti.
Neke su stvari to što jesu.
Najam mi istječe sljedeći mjesec.
-Razmišljam o povratku u Meksiko. -Zašto?
Da živim tu.
A tvoj posao u Bostonu?
U redu je, ali ne mogu napredovati.
Dosta mi je jesti salatu na plastičnom pladnju, sama za stolom.
Što ćeš raditi u Meksiku?
Ne znam.
Sviđa mi se ideja, ali moraš se naviknuti na oprez.
Moji prijatelji žive ovdje i ništa im se nije dogodilo.
Jer žive u zatvorenoj zajednici sa stražarima,
a vozači ih svuda voze.
Jesi li spremna za to? Ja nisam.
Barem ne žive u lažnoj stvarnosti poput nas.
Lažna stvarnost u kojoj možeš hodati noću ili ići javnim prijevozom.
Jesi li se ikad vozio javnim prijevozom?
-Vozim se. -Ma daj.
Gdje je željeznička postaja Santa Monica?
Između Oceana i Venicea.
Krivo.
Koliko košta karta?
-Ne znam. -Naravno da ne.
Mi smo odrasli, tata.
Možemo birati gdje ćemo živjeti.
Dobro?
Camila, znaš da sam uvijek tu.
Ali ne možeš tražiti da ti ne želim najbolje.
Pokrenimo se. Kasno je.
Ponekad ono što je najbolje za tebe nije najbolje za nas.
Idemo prije nego što nas mama izgrdi.
Kako ide?
Ide.
Reci mi ako želiš pozvati Jona i Stephena.
Tata…
Sjećaš se Paca?
Koga?
Paca, Guida i Ernesta.
-Moji aksolotli. Kad smo bili u Meksiku. -Da, naravno.
Kad sam bio dijete i preselili smo se u Los Angeles, ponio sam ih s nama
jer sam ostavio prijatelje u Meksiku.
Pa sam odlučio sakriti Paca, Guida i Ernesta u kovčegu
s plastičnom vrećicom i vodom.
Nikome nisam rekao.
Kad smo stigli u novu kuću,
prvo sam otvorio kovčeg.
Bio je mokar, plastična vrećica bila je otvorena,
a moji su se prijatelji izgubili u odjeći.
Nisu se micali, pa sam ih bacio u zahod
da vidim mogu li plivati.
I potonuli su.
Shvatio sam da su mrtvi i sakrio sam ih u kutiju za cipele ispod kreveta.
Nakon par dana počelo je smrdjeti, pa sam ih stavio u zamrzivač.
Sjećam se da je mama kuhala ribu za večeru,
a ja nisam htio pipnuti hranu jer sam paničario,
uvjeren da jedemo moje prijatelje.
Što je?
Nisam to znao. Zašto mi nisi rekao?
Nije te bilo.
Radio si nešto u Maroku.
Možda si bio kod kuće. Ne znam.
Nije važno.
Ako nađete bombu u zračnoj luci,
odnesite je do najbližeg info pulta.
Hvala na suradnji.
Suzdržite se od skretanja lijevo.
Zdravo, gospodine.
Skinite naočale, molim.
-Koja je svrha putovanja? -Živimo ovdje.
Ne, ne živite ovdje.
Otisci prstiju.
Da. Živimo ovdje.
Ja sam novinar i ovo je moj dom.
Ovo nije vaš dom, gospodine.
Imate O-1 vizu. Pogledajte kameru.
Da, imam vizu O-1 jer radim ovdje i plaćam porez.
-Zato ovo mjesto mogu nazvati domom. -Otisci.
Ne, ne možete ovo zvati svojim domom.
Ako me pogledate u lice, možda me prepoznate…
Govorimo engleski.
Dosta, tata.
Kako se zovete?
-Molim? -Vaše ime.
Tata, pusti.
-Maknite ruku. -Želim razgovarati s nadređenim.
To neće biti potrebno.
Možete ići.
Sljedeći.
Seronja. Hajde.
Idemo.
DOBRO DOŠLI U SAD
Pardon?
-Vi ste nadzornica? -Da, jesam.
Taj je policajac bio nepristojan.
Živim ovdje 15 godina,
a on kaže da nemam pravo zvati ovo svojim domom.
Uznemirio me.
-Kakav je vaš status ovdje? -Imam O-1 vizu.
Onda to možete nazvati domom.
Ako je on lice ove nacije, učinite nešto.
Bilo je ponižavajuće.
Žao mi je. Ja ću to riješiti.
Gad se treba ispričati.
-Čovjek je uzrujan. Ponizio si ga. -Nisam bio bezobrazan.
-Bio je agresivan. -Ne, treba nam se ispričati.
-Gospodine, riješit ću to. -Trebam ispriku.
Što? Tata, dosta.
On mora reći da je ovo naš dom.
-Ovo nije vaš dom. -Što si rekao?
-Takva su pravila. -Koja pravila?
Ima vizu O-1, a njegova obitelj O-3.
Smiju ovo nazvati domom.
-Čuješ li? -Ispričaj im se.
Ovo nije njihov dom. Nisu Amerikanci.
Što si ti? Meksikanac, Kinez, jebeni Šveđanin?
-Gospodine. -Odrastao sam tu.
-Ovo je naš dom. -Kontrolirajte sina.
Neću se smiriti!
Trebao bi šutjeti.
Dosta mi je tih sranja još od djetinjstva.
Ako ovo mjesto želite nazvati svojim domom, neka bude tako.
-Pogledaj nas u oči. -Ne možete tako s njime.
Znaš španjolski? Više si Meksikanac nego ja.
Ne razumijem te.
Bojiš se da će shvatiti da si Meksikanac?
Amerikanac sam.
Amerika je kontinent. Svi smo Amerikanci.
Uzeli su nam i ime.
-Sve razumije. -Nije se ispričao.
-Samo se ispričaj. -Ispričaj se.
-Reci da ti je žao. -Reci da ti je žao.
-Reci da ti je žao! -Ne diraj me!
-Hajde! -Ne diraj me!
Reci!
Reci da ti je žao! Reci!
-Imate jako lijep dom. -Hvala, gospodine.
Nema na čemu. Hvala. Ugodan dan.
Lorenzo, pomakni kovčeg!
U redu, može.
Idem u šetnju. Još me boli glava.
Dođi. Lezi malo.
Vidi možeš li promijeniti izraz lica poput starog morža.
Ne možeš takav ići na dodjelu nagrada.
Žele da vjerujete da je Isus Krist bio bijelac.
To je laž.
Isus nije bio bijelac. Isus je bio smeđi čovjek!
Zapravo je bio Palestinac.
Oprostite, gospodine?
Dobro došli na Metro Expo liniju.
Konačno je odredište ovog vlaka
postaja u centru Santa Monice.
Sljedeća postaja je postaja Expo Park/USC.
Ne, ostavi to.
Pusti me, bako.
Molim vas, maknite se. Vrata se zatvaraju.
Stižemo u 7. ulicu u centru Los Angelesa.
Najdalje što ovaj vlak ide.
Molimo, provjerite…
Sranje.
Gospodine…
Jeste dobro?
Gospodine?
Jeste li dobro, gospodine?
Trebate li pomoć?
Mogu li vam pomoći?
Ne razumijem vas.
Gospodine?
Ne razumijem vas.
Juane!
Hitna?
Dobra večer.
Ponosim se što sam večeras tu
i predstavljam svog oca i cijelu našu obitelj.
Zadnjih par dana bilo mi je najtužnije u životu,
ali danas sam ponosna i sretna.
Pročitat ću vam govor svog oca.
Nosio ga je sa sobom.
Dragi kolege iz Američkog novinarskog društva…
To je sve.
Moj otac ne želi biti u centru pažnje.
Moglo bi se reći da je doživio moždani udar da ne dođe na ceremoniju.
Vjerojatno nam se smije iz svoje kome.
Silverio Gama voli Kaliforniju.
Odabrao je živjeti ovdje zadnjih 20 godina svog života.
Odgojio nas je ovdje.
Sigurna sam da se ponosi što mu ova zemlja koju zove domom
daje tako prestižnu nagradu.
Nedostajao mu je i Meksiko svaki dan.
Prije gledanja snimke koju je njegov kolega i prijatelj Martín Solís
uredio za nas večeras,
želim vas sve zamoliti
za veliki pljesak
mom ocu, ovogodišnjem dobitniku nagrade,
Silveriju Gami.
Hajde, glasnije!
Glasnije!
Je li to normalno?
-Što? -Taj zvuk. Je li to normalno?
Da, normalno je.
Plahte su natopljene.
Mokar je.
Možda je posuda bila puna. Zaboravili su je promijeniti.
Pozvat ću sestru.
Vidite li kakvo poboljšanje, doktore?
Ne. Možemo samo čekati.
U jednom je režnju veliko krvarenje.
-Moglo bi potrajati. -Koliko dugo?
Ne znam.
Misliš da je ovdje s nama?
Čuje li nas?
Naravno, ovdje je.
Ali istovremeno nije.
Koma je misterij, Camila.
Što to radi s očima?
To je refleks.
Čini mi se kao da me stisne kad ga primim za ruku.
Jučer smo puštali glazbu
i snimke iz djetinjstva,
a on je malo plakao.
Silverio, čuješ li me?
Gdje si?
Osjećam da me čuješ.
Znaš li gdje je daljinski?
Ne.
…glavna tema u raspravi neslužbeno je revolucionarna prodaja.
Nitko nije ni mrdnuo prstom da mu pomogne.
Na zadnjoj stanici vlaka bio je posljednji putnik.
Pronašla ga je čistačica.
Naša sunarodnjakinja, gđa Refugio Domínguez.
Zdravo, Refugio.
-Bok. -Danas smo se uspjeli naći s njom.
Imamo zadovoljstvo razgovarati s njom.
Hvala što ste tu. Što se dogodilo?
Otišla sam očistiti vagon, kao i obično, i vidjela da nije prazan.
Mislila sam da je tip pijan jer je to uobičajeno.
No onda sam vidjela ribe na podu.
Kako se osjećaš?
Doimaš se umorno.
Mirno.
Spokojno.
Što je moj tata radio u vlaku za Santa Monicu?
Htio se osjećati više meksički.
Ali uz sve one Meksikance, glava mu je eksplodirala.
Baš si blesava.
Nešto se čudno dogodilo u našoj sobi u Los Angelesu.
Spavala sam na trbuhu
i nešto me uhvatilo za noge i počelo vući.
Povuklo me gore. Nisam mogla ništa.
San je bio tako stvaran.
Sigurna sam da se to dogodilo upravo kad je Silverio imao moždani udar.
Hvala što si ga dovela u Meksiko.
Hej, tata!
Hej, tata! Kako se zove ta pjesma?
Ne sjećam se imena, ali volim je.
Uvijek radiš isto.
Nešto odneseš, a onda se ne sjećaš.
Ali mama, uvijek si plesala na tu pjesmu s tatom.
Tvoj je otac bio dosadan.
Nikad nije volio plesati, a to mi je najdraže na svijetu.
Snažni muškarci ne plešu.
Bilo mi je ugodno gledati televiziju kod kuće, a pogledaj kamo si me odveo.
Samo sam htjela vidjeti kraj filma.
Dobro, mama, ali može li mi netko reći ime pjesme?
O čemu govoriš?
Brate, sjećaš li se imena pjesme
koju nam je tata zviždao?
Kamo si nas doveo, brate?
Nije mi ništa zviždao.
Nemoj opet otići, Tamni.
Vrati se.
Odlaziš, a nisi me stavio u svoj film.
Čak ni kao statista.
Nastavite!
-Odakle dolazite? -Sa sjevera!
Iz pakla, ali ne znaju ni da žive u paklu.
Kamo ga vodite?
Na jug. Ovime ćemo ga oživjeti.
Potpuno će se obnoviti.
Neka cijeli svijet gleda na jug!
Kako znate da je u tom smjeru?
Tata!
Lorenzo!
Morate ići drugim putem!
Ne, tata!
Idemo s tobom!
Okrenite se!
Ovdje nema ničega za vas!
A ti?
Vidimo se kad se vratim!
Kad bi to moglo biti?
Kad?
Tata!
Prijevod titlova: Mirna Jelečanin